Mennesker prøver altid at blive bedre, klogere, hurtigere, stærkere.
Det er kendetegnende ved os mennesker.
Men naturen har brugt 3,5 millioner år -
- på at give geniale svar på livets spørgsmål.
Mange af de problemer, vi vil løse, er allerede løst af evolutionen.
Det vil sige, at dyreriget er fuldt af lyse idéer.
Såsom hvordan man overlever et fald fra rummet ...
Ja! Så er den løs!
... undgår at blive våd ...
... eller modstår et stød på 1200 G.
Det føles hårdt!
I denne udsendelse vil vi afsløre nogle fantastiske dyreevner.
Og jeg vil opdage, hvordan de samme dyr -
- har inspireret til mange videnskabelige opfindelser.
Den kører selv. Det er genialt!
Vi må rejse jorden rundt og havne i nogle usandsynlige situationer.
Du milde!
Man ved aldrig, hvilke overraskelser dyreriget har i vente.
Det er ventetiden, der er hård.
Det hører med til naturens mirakel.
superkroppe
Mennesket har søgt inspiration i naturen -
- lige siden hulemændene tog pels på og brugte redskaber af knogler -
- i stedet for tænder og kløer.
Gang på gang står vi overfor den ultimative drøm -
- der sker i naturens verden: at flyve.
I 1485 tegnede Leonardo da Vinci en flyvemaskine ved at studere fugle.
Det er oplagt at søge inspiration i luften -
- og beundre fugle som disse grågæs -
- der så yndefuldt gør, hvad vi ikke kan.
Men man skulle tro, over 100 år efter flyets opfindelse -
- efter rutefly, jetjagere og rumfartøjer -
- at der ikke var mere at lære af fuglene, men det er forkert.
Det handler om, hvordan deres kroppe er bygget.
Jo større fuglen er, desto større vinger skal den have.
Det giver god mening.
Indtil man støder på ham her.
Hans store krop og relativt små vinger -
- giver indtryk af, at han er lige så flyvedygtig som mig.
Men dens unikke karakteristika har givet inspiration -
- til en revolutionerende, ny transportform -
- der måske vil ændre den måde, vi udforsker planeten på.
Dette er Cody. Han er en Kapgrib.
Jeg har ikke briller på for modens skyld.
Den har et stort næb, og øjne er åbenbart fristende.
Men for at finde ud af, hvad der gør Kapgribbe så specielle -
- skal jeg højere op.
En hel del højere.
sydafrika
Der er 500 meter derned.
Om lidt skal jeg springe ud -
- uden anden beskyttelse end indholdet af hans rygsæk.
Hvis han altså har den rigtige rygsæk med og ikke bare sin madpakke.
Walter Nesser er ekspert på gribbe.
Desværre for mig er han også ekspert i paragliding.
- Nu føler jeg mig tryg. Er det alt? - Ja.
Når vi starter, skal du lægge armene over kors og holde ved stropperne.
- Sidder det hele fast? - Ja. Her er du og jeg fæstet.
Er det værst i starten, og så fredeligt og smukt bagefter?
- Ja, tanken er det skræmmende. - Det er ret grimt.
Især når det ser sådan ud. Det er ikke et typisk sted.
Jeg vil helst ikke vente for længe. Lad os bare ...
- Vinden er god. Er du klar? - Nej ...
Du milde!
- Nu kan du læne dig tilbage. - Javel.
Vi er tæt på klippen. Der er langt ned! Jeg vil ikke være grib!
- Har du det godt? - Jeg er hundeangst.
- Kig op til venstre. - Der er millionvis!
- Hvordan kommer vi derop? - Med opvind.
Opvind er en søjle af varm, opadstigende luft -
- der dannes, når jorden varmes op af solen.
Det lyder behageligt, men det er det ikke.
Jeg elsker, når det sker!
Det er skønt, Walter. Dejligt.
Må jeg gerne skifte tøj? Jeg har ikke taget skiftetøj med!
Men det er det hele værd.
Se dem nu. De slutter sig til os.
Vi flyver i cirkel med dem! Vi bruger den samme opvind.
Det her er utroligt.
Her bor en tredjedel af alle Kapgribbe i verden.
Lige nu virker det, som om de alle sammen flyver ved siden af mig.
Jeg ville ikke have troet, at de kluntede fugle, jeg så på jorden -
- kunne flyve med en sådan ynde.
Men nu gør de det, elegant og smukt.
Det lyder umuligt, men de får det til at se let ud.
Og heroppe indser jeg pludselig noget:
Det er derfor, vi ser gribbe flyve i cirkel på film.
Det er, fordi de bruger en opvind.
Det handler om at kunne udnytte de opvinde, som vi bruger nu.
De har begrænset vingefang, men god flyveevne.
For at være manøvredygtig skal man kunne dreje indenfor luftboblen.
Måske er det derfor, deres vinger er så små.
Så de kan dreje skarpt nok til at blive indenfor opvinden.
Ved at låse vingerne i stilling og bruge opvinden -
- kan de flyve næsten ubesværet.
Ved at hoppe fra opvind til opvind -
- kan gribbene flyve over 160 kilometer ad gangen.
Disse egenskaber har inspireret til en ny transportform.
Dette er superflyet.
Men det er ikke, hvad du tror.
Til trods for navnet og udseendet -
- er dette et fly, der bliver på jorden.
Nu har jeg hovedet i en frugtskål.
Det er ikke lavet til at flyve i luften.
Det er bygget til at færdes under vandet.
Flyets ejer, John Jo Lewis -
- har tilbudt at tage mig med på en flyvetur under bølgerne.
Fremdrift. Vi påbegynder dykket.
Jeg er lige dykket ned i havet!
Skal jeg kalde dig Kanin? Vi har kaldenavne.
Vi prøver at finde tostavelsesord. Jeg har heddet Kanin længe.
Okay, Kanin.
- Hvad hedder jeg? - Hamster.
Har du ikke altid heddet Hamster?
Jo, det lyder bekendt. Lad mig forstå det her: Vi flyver.
- Selv om vi er under vandet. - Rigtigt.
Vingerne vender bogstavelig talt på hovedet. Simpelthen.
Ja. I stedet for at holde os oppe -
- holder det os nede som en flyvende ubåd.
Og det er ned, vi skal.
Ned til bunden af Stillehavet.
Han sender os ned i en dal.
Det er en smule nervepirrende.
- Der drypper vand på min arm. - Det er bare kondensvand.
Det vidste jeg da godt. Jeg har et særligt kondenshåndklæde.
Når det drypper på min arm, får jeg lyst til at skrige.
Heldigvis bliver jeg snart distraheret.
Der er en stor rokke bag os til højre. Den er smuk.
Men vi er her ikke for at se på vilde dyr.
Kaninen tager mig med til et skibsvrag på et kunstigt rev.
En slags sunken legeplads, hvor han kan teste flyet.
Der har vi det!
Det her er pragtfuldt.
Imponerende, men hvad har denne ubåd med en grib at gøre?
Vi er altså en grib, der vender på hovedet.
Det er, fordi vi har en stor krop med forholdsvis korte vinger.
Ja. Det gør os manøvredygtige, så vi kan være på små steder -
- manøvrere omkring vrag og ikke støde ind i ting.
Ligesom en grib skal have korte vinger for at manøvrere -
- og holde sig indenfor opvinden -
- kan du ikke gøre det her med lange vinger.
Rigtigt. Det er det, der gør, at vi er så manøvredygtige -
- og kan udnytte vingerne fuldt ud.
Vi har skiftet opvind ud med vandets opdrift.
Det er det modsatte af det, der sker i luften.
Ligesom gribben skal flyet bruge energi på at forlade overfladen.
Men når det er kommet ned, kan det bare glide rundt.
Nu begynder opstigningen.
Vi stiger skarpt.
Det føles hårdt.
30 meter. 25 meter.
Den manøvre føles ret ekstrem. Jeg kan se toppen.
Havets overflade nærmer sig. Det er som at køre mod en mur.
- 6 meter. - Vi nærmer os.
Der er overfladen. Det føles skønt.
En ubåd baseret på en gribs måde at flyve på.
Det er ikke den mest nærliggende forbindelse -
- men inspirationen fra naturen er ofte uventet.
Sommetider er det ligesom en lyspære, der bliver tændt.
For evolutionen har givet os alt dette som inspiration.
10.000 fuglearter.
Næsten 30.000 fiskearter.
8000 krybdyrarter.
Over en million insektarter.
Og mindst 4500 pattedyrearter.
Kroppe i forskellig form og størrelse.
Nogle af dem er meget specielle, både af udseende og evner.
Disse kroppe kan hjælpe os til at opnå ting, der før var umulige.
Med teknologiens hjælp kan vi nu sende vores kroppe -
- gennem luften med stor fart og adræthed.
Men vi er stadig begrænset af ét problem: tyngdekraften.
Når piloterne kaster flyene ind i vildere og vildere manøvrer -
- er det, som om tyngdekraften bliver forøget.
Forøget i en sådan grad, at blodet løber fra deres hoved -
- og de mister bevidstheden. Og det er knap så godt.
Jetjagere fortsætter udviklingen mod mere ekstreme manøvrer.
Bortset fra én bestanddel.
Piloten, det menneskelige element. For menneskekroppen er uforandret.
Utroligt nok, når forskerne kigger på naturen -
- efter et dyr, der kan hjælpe os med at modstå -
- dette farlige miljø, er det giraffen.
Giraffen må være et af de mest genkendelige dyr i verden.
Man tager ikke fejl af dens lange hals.
Men de har en hemmelighed, der kan være løsningen for piloter.
Den hemmelighed ligger gemt i den lange hals.
Når en giraf bøjer hovedet ned for at drikke -
- burde følgerne være katastrofale.
Det kritiske er trykket, som jeg nu vil demonstrere med denne giraf.
Bare rolig, den er ikke ægte. Det er en model af en lille giraf.
Det her skal forestille hjertet. Der er en pumpe.
Den skal pumpe væsken, blodet -
- gennem blodårerne op til giraffens hoved.
Altså på samme måde som blodet i menneskekroppen.
Men giraffens hoved er så højt oppe, at der skal meget højere tryk til.
Der røg vi forbi menneskets blodtryk.
Giraffen har dobbelt så højt blodtryk som os, det højeste hos noget dyr.
Men det blodtryk er kun ved hjertet, hvor pumpen arbejder hårdt.
Oppe ved hovedet svarer trykket til vores.
Og sådan bliver det ved.
Indtil den sænker hovedet for at drikke. Så ændres alt.
Det er et godt sted, for her kommer girafferne for at drikke.
Når jeg drejer på håndtaget -
- begynder blodet at løbe ned mod jorden, ligesom ved piloterne.
Straks kan vi se på måleren, at blodtrykket stiger igen.
Nu stiger det mere, fordi hovedet er længere nede end hjertet.
Nu ændres det hele. Blodet pumpes ikke derop.
Tyngdekraften hjælper til, og det styrter nedad.
Blodtrykket stiger, mere end godt er -
- og nu er det i farezonen for giraffen. Det ser skidt ud.
Hovedet ryger selvfølgelig ikke af.
Når blodtrykket stiger, fordi blodet løber ned til hovedet -
- ville hovedet eksplodere. Men det sker ikke, hver gang de drikker.
Ellers ville der ligge stumper overalt. Hvad sker der?
Der er kun én måde at finde ud af det på.
Ved at prøve at måle blodtrykket på en rigtig giraf.
Det skal disse dyrlæger og kirurger fra et dansk universitet.
De håber, at resultatet kan hjælpe de mange, der har forhøjet blodtryk.
Først åbner de halsen.
Der er en del af giraffens hemmelighed.
Blodårerne trækker sig faktisk sammen -
- og ventiler i halsen afholder blodet fra at løbe ned.
For at afgøre, hvor effektivt det er -
- vil det danske team måle giraffens blodomløb -
- på samme måde som på min model -
- ved at sætte trykmålere ved både hovedet og hjertet.
Efter en vellykket operation bliver giraffen sluppet fri.
Uskadt, men nu med Wi-Fi.
Det er første gang, en giraf får målt blodtryk på denne måde.
Hvad vil der ske med målingerne, når den bøjer sig ned?
Så snart hovedet sænkes, indsnævres blodårerne.
Selv om trykket bliver ved med at stige -
- styrter blodet ikke til hovedet, men bliver, hvor det skal.
Dermed er patienten totalt uskadt.
Det fører os tilbage til jetflyene.
königsbrück, tyskland
Misforstå mig ikke. Jeg mener ikke, at giraffer skal være piloter.
Men de er gode til at styre blodtrykket -
- og fordeling af blod i kroppen, og det er meget vigtigt herinde.
Denne kapsel genskaber de kræfter, en jagerpilot udsættes for.
Og det er voldsomme kræfter.
Jo hurtigere de accelererer, bremser eller drejer, desto større G-kraft.
Ved 2 G føler man, at man vejer dobbelt, og det er svært at ånde.
Ved 3 G er virkningen tredobbelt, og hjernen mister blod.
Fortsætter man, mister man sidesynet.
Derefter farvesynet.
Til sidst, omkring 4 eller 5 G -
- mister man synet fuldstændigt og bliver bevidstløs.
I dag, herinde, ved hjælp af teknologi, der ligner giraffens -
- håber vi på at se 9 G.
Fem sekunder med 9 G er nok til at miste bevidstheden -
- og det vil jeg ikke.
Jeg smutter.
Det tyske flyvevåben -
- kræver tre måneders hårde prøver, før de godkender en pilot.
Denne mand, Ralph, er den heldige vinder.
Ralph er udvalgt som prøvekanin til en ny slags pilotdragt.
Den kaldes G-raf.
En række ventiler og kamre lægger tryk på kroppen -
- ligesom indsnævringerne i giraffens hals.
Resultatet ser ret imponerende ud.
Hvad? Den her? Nå, du bemærkede det.
Andreas. Det her er din opfindelse, men jeg føler mig lidt fjollet.
Det er første udgave af din dragt. Hvad har jeg og en giraf tilfælles?
Det begynder med nogle muskler her.
De trækker stoffet sammen, hvis de pustes op.
Så danner vi et tryk, der lægger pres på kroppen.
Med den her dims kan jeg puste mig selv op.
Jeg kan mærke trykket hernede.
Der er mange lommer, hvor luften samles og lægger tryk på stoffet.
Ja. Det begynder ved fødderne, og så bringer vi blodet op igen -
- til det rette sted, til hjertet og især hjernen.
Jeg bliver altså presset som en kæmpe tandpastatube.
Det er det modsatte af at malke, som vi gør det i Schweiz.
Det er det samme, bare modsat vej.
Heldigvis for vores pilot har den nye udgave af G-raf-dragten -
- alle slangerne og kamrene gemt diskret væk.
De er nu så små, at en lille smule luft er nok -
- til at hindre blodet i at trække væk fra pilotens hoved.
Men er girafteknologien nok -
- til at forhindre Ralph i at blive bevidstløs?
Dette er verdens største og kraftigste centrifuge.
Den arm kan dreje kapslen rundt i dette enorme rum -
- 37 gange i minuttet.
Det svarer til, at kapslen holder 140 km/t i den retning.
Det vigtige her er dog ikke den fart -
- men hvad farten skaber i denne retning, nemlig G.
G-kraften hiver pilotens blod nedad, ligesom tyngdekraften ved giraffen.
Jeg har fået at vide, at Ralph, der sidder derinde -
- skal flyve selv med joysticken og udsætte sig selv for 9 G.
Ralph har målere over det hele.
Ligesom med giraffen i Sydafrika -
- kan de holde øje med hans blodtryk ved både hjerte og hoved.
- Er du klar? - Ja. Det kommer til at gå fint.
Dejligt, at han føler sig tryg, for han kaster sig ud i det ukendte.
Tre, to, en, nu.
Lige nu, hvor han langsomt sætter farten op -
- får blodet sværere ved at nå op til Ralphs hoved.
Og det bliver kun værre.
Nu går jeg op på 4 G.
Op på 5 G.
6.
Nu har vi 7.
8 G.
Nu går vi op på 9 G.
9 G.
Han har lige klaret 9. Mens han småsludrede med os.
Men testen er ikke forbi.
Ralph holder stadig 9 G, og Andreas overtager kontrollen.
Han presser citronen endnu lidt mere.
Ralph virker ikke blot ubesværet, han lader til at nyde det.
Dejligt.
Så meget, at han har en overraskelse.
Nu skal vi se, om vi kan lege Rubiks terning ...
Han får ansigtet trukket ud, men han klarer Rubiks terning ved 9 G.
Det kan jeg ikke engang ved 1 G.
Tak. Den er færdig.
Det kan giraffer ikke, men det hænger sammen med giraffernes hals.
Hvem skulle have troet det?
Hvis G-raf-dragten består alle prøverne så overbevisende -
- kan vi takke giraffen for -
- at G-kraften ikke længere er et problem for piloterne.
Hvis en art skal overleve, må den kunne beskytte sig.
Skildpadder bruger en skal.
Bighornfår bruger en særligt forstærket hovedskal.
Når de slås, minder det mest af alt om et bilsammenstød.
Den eneste gang, et menneske bliver udsat for noget lignende -
- er, hvis de støder sammen i bil.
Alle, der kører cykel eller billøb, må stole på hjelmens beskyttelse.
Det ved jeg alt om. Jeg blev reddet af den der.
wokingham, storbritannien
Dette er en topmoderne styrthjelm -
- ligesom dem, Michael Schumacher og Fernando Alonso bruger.
Ligesom alle andre hjelme har den to lag:
en bøjelig letvægtsskal og blødt skum indeni.
Hver hjelm skal bestå en faldprøve.
Faldet sker fra toppen af Storbritanniens højeste hjelmtårn.
15 meter direkte ned på et massivt stålrør.
Det svarer til at ramme en lygtepæl med 100 kilometer i timen -
- og utroligt nok overlever hjelmen.
Men er det godt nok?
Et sted derude i naturen findes der måske en bedre løsning.
forest of dean, storbritannien
Der har vi den.
"Den" er en stor flagspætte.
Den er planetens største headbanger.
Den kan lave et 10 centimeter dybt hul i træet -
- for at få fat i larverne af borebiller.
Det udsætter hovedet og hjernen for utroligt hårde stød.
Nu skal I høre et ufatteligt tal.
Hver gang spættens næb rammer træet -
- udsættes hovedet for 1200 G. Det er helt enormt.
Ved et sammenstød kan mennesker kun overleve en brøkdel af det.
Hvordan kan den gøre det, uden at hjernen bliver rystet i stykker?
I modsætning til hjelmens to lag har spætten fire.
Det første er det hårde, men bøjelige næb, der absorberer noget af stødet.
Det andet er et fjederagtigt lag, der går fra tungen til baghovedet.
Selve hovedskallen er et nyt hårdt lag -
Til sidst er der svampede knogler mellem hovedskallen og hjernen.
Med disse fire elementer tilsammen kan spætten -
- modstå stød, der ville slå os ihjel.
Hvordan kan vi gøre brug af spættens fantastiske evne?
John Powell prøver at genskabe de støddæmpende elementer -
- i et opfindsomt, nyt, menneskeskabt system.
- Det ligner slet ikke en spætte. - Nej, det ligner ikke.
Men vi har genskabt spættens hjernebeskyttelse i vores cylinder.
Vi har et ydre lag kulfiber. Det svarer til næbbet.
Det er bøjeligt.
Forhåbentlig sender det ikke ret meget gennem dette lag.
Det er bomuld.
Det skal forhindre al overførsel til det indre lag.
Det er spættens hovedskal. Det er glasfiber, stivere end knogle.
Stød fra siden når ikke til midten.
Det svarer til spættens hjernebeholder.
Den ydre skal forhindrer overførsel til indersiden.
Hvis noget når den, bøjer den sig ikke. Den er lidt stivere.
- Hvad kommer derefter? - Vi bruger perlerne.
- De svarer til de indre knogler. - De svampede.
- Hvor kommer de fra? - De kommer fra flypuder.
Kender du U-formede nakkepuder? Det er det, der er indeni.
Nu skal vi bare finde på en faldtest.
black rock-ørkenen usa
For at finde ud af, hvor god beholderen er -
- vil vi slippe den ned med noget skrøbeligt indeni.
Noget ligesom den her.
Nej, ikke den. Denne her.
En lyspære. Den er skrøbelig.
Der er glas, tyndt glas, og glødetråden indeni.
Jeg kan ikke få dem hele hjem fra butikken.
Den kan ikke overleve et fald fra køkkenbordet.
Men i dag skal vi slippe den ned fra rummet.
Her er den dyrebare last.
John, det her er jo ikke en speciel lyspære.
Nej, det er en almindelig lyspære, som vi har købt i butikken.
Jeg har overleveret den til dig. Det er dokumenteret.
- Jeg pakker den lige ind. - Så får den et lille hjem der.
Du har lagt en masse andre ting i, GPS og SAP.
Svarer det ikke til at lægge lyspæren i en tørretumbler fuld af mursten?
Jo. Det gør det endnu mere udfordrende.
Det handler om at undgå bevægelse.
Uden bevægelse kan alt tåle stød. Så rammer det ikke pæren.
Hvor sikker føler du dig lige nu?
Jeg er helt sikker på, at pæren overlever.
Den lille bonus, vi håber på, er glødetråden indeni.
Jeg tror, at den overlever. Glødetråden er det mest sårbare.
- De kan gå i stykker i indkøbsposen! - Det sker tit.
"Håb" er ordet for denne mission. Vi har ambitioner og håb.
John er ikke kun ansvarlig for beholderen, men for rummissionen.
Han vil se, om spætteteknologien -
- kan hjælpe ham til at beskytte delene på kommandomodulerne.
Men den skøre plan med lyspæren er ikke hans skyld.
Det var vores idé.
Nu skal I høre. Jeg fatter ikke, at jeg siger det her.
Vores beholder med lyspæren skal hænge under modulet.
Det skal hænge under den vejrballon, der er fyldt med helium -
- som er lettere end luft og vil løfte det hele opad og opad -
- udenfor jordens atmosfære og dermed ud i rummet.
Det lyder fjollet, men passer.
Når den er der, vil kontrolcentret, som er -
- den kassebil der, trykke på en knap -
- så modulet falder ned på jorden igen med vores lyspære.
Så må vi se, hvad der sker. Den har GPS, så de kan finde den.
Vi skal ud i rummet!
Påbegynder opsendelse.
Ti, ni, otte, syv -
- seks, fem, fire -
- tre, to, en.
Den er i luften. Den flyver den vej, og den stiger videre opad.
Farvel, lyspære.
Held og lykke på vej ned igen.
Ballonen med vores spættebeholder stiger ufattelig hurtigt -
- omkring 300 meter i minuttet, og vi kan ikke se den længere.
Nu skal jeg til kontrolcentret.
Se lige det billede!
Er det jordens krumning eller en optisk effekt?
- Jordens krumning. - Det er faktisk jordens krumning.
Denne lyspære, som vi har købt i butikken -
- stod ved siden af alle de andre. Den ene blev udvalgt.
- Den oplever nu rummet. - Et eventyr for en lyspære.
- Det er solsejlet! - Pavillonen fløj vist væk.
Ned, ned. På hovedet.
Siger I: "Houston, vi har et problem"?
Det kan jeg ikke holde til.
Det er det vildeste, jeg har prøvet!
Vi er med til en rummission og har problemer! Det kender I.
- Har alle det godt? - Ja, vi har det fint.
Der er kun 600 meter til det sted, hvor den skal slippes ned.
Så skal beholderen med vores dyrebare lyspære -
- påbegynde rejsen i Mach 1 tilbage til jorden -
- og et styrt, som den forhåbentlig overlever -
- takket være en teknologi, der stammer fra en spættes hoved.
Det er det, der sker lige nu.
Hvis det her virker, vil vi se cylinderen løsne sig.
- Så begynder ... - Sig til, så prøver jeg.
Der har vi den. Nu.
Ja! Så er den løs!
Efter få sekunder styrter den hurtigt nok til at bryde lydmuren.
Hvis der altså var lyde i rummet.
Men selv med over 1100 km/t -
- vil faldet tage hele 15 minutter.
Det kalder jeg en faldtest!
Med beholderen ude af syne sprænger teamet vejrballonen.
En faldskærm udløses, så senderne og kameraerne lander trygt.
Så heldig er beholderen ikke.
Idet den rammer atmosfæren, presses kameraet ind i kabinettet.
Ingen spætte har fløjet i 1100 km/t.
Ingen spætte er styrtet 26.000 meter ned.
Men lige nu stoler vi på, at spættens hjernebeskyttelse -
- kan bevare lyspæren intakt.
Da beholderen er landet, skynder vi os ud for at finde den.
Desværre har den samme vind, der væltede solsejlet -
- også ført beholderen langt ud af kurs.
Da vi endelig når frem, giver radiosignalerne ingen mening.
Da natten falder på, har vi stadig ikke fundet beholderen.
Lad mig fortælle, hvor vi er.
De er sikre på, at den landede i en kløft. Det er godt.
Mindre godt er det, at GPS'en er gået i stykker.
Der er en radiosender, og de har signalet.
Problemet er, at signalet kastes tilbage af klippevæggen.
Vi prøvede at finde det -
- og vi gik frem og tilbage efter signalet.
Løsningen er at vente på, at batteriet i radiosenderen -
- bliver svagere, så signalet ikke kastes tilbage.
Så kan de finde den.
Det kan dog tage fem-seks dage. Men jeg må videre.
De vil lede efter den, og hvis ... når de finder den -
- vil de sende den til mig med posten.
Det er ikke forbi endnu.
fortsættelse følger ...
Du tænker måske: Det er meget godt med de ubåde, jetjagere og rummet -
- men hvad har alt det med mig at gøre?
Mere, end du tror. Ofte ender disse eksotiske idéer -
- med at være nyttige meget tættere på hverdagen.
Kan vi lige være ærlige? Det her er vigtigt.
Vi må tale om et pinligt socialt problem.
Har du nogensinde prøvet det her?
Hele 19 procent af os indrømmer, at vi på et tidspunkt -
- har tabt vores mobil ned i toilettet.
Det bliver værre, for kun 40 procent af os indrømmer -
- at vi overhovedet har telefonen med os.
Så hvis 19 procent taber den ... Halvdelen -
- af alle, der har telefonen med på toilettet, taber den!
Desværre er det hovedsagelig kvinder.
Sikkert, fordi de sidder ned.
Uanset: Det fører til det her.
Ja ... Telefoni og toiletter.
Ikke noget, man ville tro, at naturen kan hjælpe os med. Men det kan den.
Svaret kan findes dybt inde i den sydamerikanske regnskov.
Denne morfo-sommerfugl er en mester i vandafvisning.
Og med god grund.
Hvis bare én af de tunge regndråber blev liggende på vingen -
- ville den miste balancen og falde ned.
Og hvis bare en del af dråben blev absorberet, ville vingen tage skade.
Så er det heldigt, at vandet samles i perler og rinder af ...
... så sommerfuglen kan søge ly.
Til trods for vingens glatte udseende -
- er den ikke dækket af et gummieret lag.
Det er langt snedigere end det.
Men for at finde ud af det må vi tage et nærmere kig.
Tusind gange nærmere.
For selv om vingen ser helt glat ud -
- er den faktisk dækket af millioner af vaffelformede vægge.
Denne model viser det særlige mønster -
- og denne ballon skal forestille en vanddråbe.
Hvis den lander på vingen, er det kun lidt af den, der rører overfladen -
- fordi den balancerer på væggene.
Faktisk er det mindre end 1 procent af regndråben -
- der overhovedet rører sommerfuglens vinge.
Denne egenskab kaldes hydrofobi, der egentlig betyder vandfrygt -
- og den egenskab er så imponerende og potentielt nyttig -
- at vi selvfølgelig har prøvet at eftergøre den.
abingdon, storbritannien
Dette laboratorium i Oxfordshire mener, at det er lykkedes.
De har fundet ud af at spraye et hydrofobisk lag -
- på stort set alt.
Og hvis du ikke tror på mig, så bare følg med.
Vi har lavet en maskine til at udforske hydrofobien.
Det eneste, vi skal bruge, er et par dråber vand.
Vi har lavet maskinen af ting, der kan have fordel af hydrofobi.
En avis, der aldrig bliver våd.
En æggebakke, der aldrig bliver klistret.
En tekande, der aldrig drypper.
Køkkenredskaber, skeer og skåle, der aldrig bliver beskidte.
Handsker, der holder sig tørre under både havearbejde og sneboldkamp.
Og bøger, som man kan læse ved poolen.
Og som prikken over i'et ...
... hydrofobisk tøj.
Jeg har fået lavet det her, et jakkesæt med et hydrofobisk lag.
Det betyder, at jeg skulle kunne spilde alt på det.
Kaffe. Rødvin. Sennep, engelsk.
Tomatjuice. Mangojuice. Soyasauce.
Det hele rinder bare af. Genialt!
Godt. Jeg håber ikke, der er mere.
Det er telefonen, der skal være vandafvisende. Til laboratoriet!
Vi har lagt en almindelig telefon i et lufttæt kammer med vakuum.
Derefter udsættes den for plasmastråler -
- så alle overflader er klar til det hydrofobiske lag.
Og jeg mener alle overflader, både udenpå og indeni.
Bevægelige dele, elektriske kontakter, printplader, processorer.
Det hele bliver dækket af et tyndt lag strukturplast.
Tusind gange tyndere end et hårstrå.
Det er jo meget imponerende, men fungerer det?
Lad os starte forfra.
Dette er min gamle telefon. Den er i stykker.
Jeg tabte den i toilettet. Det har I set.
Dette er min nye telefon. Den er hydrofobisk behandlet.
Det er ikke et vandtæt dæksel.
Der kommer stadig vand ind, men det skulle rinde af alle delene indeni.
"Skulle." Det er teorien.
Lad os gøre det igen. Bare det virker. Ellers er det dyrt.
Hallo. Kan du købe nogle desinficerende vaskeservietter?
Ja. Nej, mange.
Forestil jer, at alle elektriske apparater bliver vandtætte.
Ikke flere telefoner med vandskade.
Ikke flere fjernsyn med oversvømmelsesskade.
Og ikke flere tastaturer med kaffeskade.
Det hele takket være en sommerfugl i den sydamerikanske regnskov.
Det viser bare, at nogle gange, de fleste gange -
- er der et dyr, der overgår det bedste, vi kan lave.
Ikke overraskende. Evolutionen har brugt 3,5 milliarder år på det.
Det er i orden. Det betyder bare, at vi har mere at lære af naturen.
Hvad skete der egentlig med lyspæren?
En spætte havde inspireret os til at slippe en lyspære ned fra rummet.
Men den var landet et ukendt sted.
Hej. Er der kommet en pakke til Richard Hammond?
Endelig bliver jeg ringet op. De har fundet den -
- og sendt den til et sted tæt på, hvor jeg filmer.
Jeg skynder mig derned.
Der står "forsigtig". Det er lidt sent.
Lad os få den op.
Det er tidernes mest syrede jul. Så er vi inde i kassen.
Der har vi den.
Jeg tør ikke kigge!
Der er brættet med pæren.
Det her er det mest dyrebare, jeg nogensinde skal røre ved.
Der har vi den.
Intakt. Fra rummet!
Ingen faldskærm, ingen magi.
Jeg kan foretage én test til.
Jeg har set noget herovre. Og den virker.
Måske er den intakt.
Det er ikke lyspæren. Den har ikke været i rummet. Det er den her.
Hvis det her virker, bliver jeg himmelfalden.
Da instruktøren foreslog en lyspære, sagde jeg nej.
Forbløffende! Og derovre har vi en meget glad mand.
Jeg sagde, at det var for meget. Det ville ikke virke.
Den lyspære har været oppe i rummet -
- og er faldet 26.000 meter.
Den landede på klippegrund. Det tog flere dage at finde den.
Det eneste, der beskyttede den, var dette hjemmelavede system -
- der bygger på den måde, spætter beskytter hjernen mod G-kraft på.
Den her blev udsat for G-kraft, da den landede uden faldskærm.
Jeg er himmelfalden!
Det er et bifald værd. De er lettede. Fantastisk!
Men de fantastiske støddæmpende egenskaber -
- er ikke kun nyttige for fugle og hjemmelavede rumfartøjer.
De kan gøre en stor forskel for alle motorcyklister.
Nogle hjelmproducenter kigger på det her.
En skønne dag kan spætter redde liv.
Og det er ret mirakuløst.
I næste udsendelse -
- skal jeg se på, hvordan dyresanser kan ændre vores erfaring af verden -
- så vi kan høre gennem klippen ...
Hallo!
... se uden at bruge øjnene ...
... og mærke noget, der skete for et halvt minut siden.
Sådan kommer vi alle til at køre.
Tekster: Morten Rasmussen www.sdimedia.com